„Don Quijote era nebun?”
Voi aborda o temă care mă fascinează de multă vreme şi pe care, iată, am regăsit-o în textele Maestrului. Mi-am permis ca însuşi titlul capitolului din Calomnii Mitologice să fie reluat aici, pentru a defini articolul meu. Sigur că, în ceea ce mă priveşte, subiectivismul şi-a spus foarte clar cuvântul, pentru că subscriu în totalitate opiniilor Maestrului, referitor la acest subiect.
Amintiţi-vă, vă rog, că toată aventura lui Don Quijote depinde de şansa de a avea cui s-o închine. Fără Dulcineea, lupta sa cu morile de vânt nu mai are sens. Şi, iată-ne, doamnelor şi domnilor, în faţa unei surprize de proporţii. Acest, aparent „nebun patentat” a rezolvat, practic, cea mai încâlcită problemă a filosofiei, şi anume rostul vieţii. Pentru noi, care-l privim ironic pe bunul cavaler, viaţa e un drum între o naştere şi o moarte, pe care, uneori, nu prea ştim ce vrem. Avem vanităţi, ambiţii, alergăm după bani, după succes, după glorie. Şi, din când în când, în sufletele noastre se strecoară o îndoială, o teamă de zădărnicie. Ne întrebăm, descumpăniţi şi melancolici, dacă viaţa nu e absurdă, totuşi. Ei bine, doamnelor şi domnilor, pentru Don Quijote nu există deşertăciune! Nu există absurd! El are un ţel limpede spre care merge oricât ar râde ceilalţi de el. Setea de glorie? Nu, gloria nu e pentru Don Quijote decât un trofeu pe care vrea sa-l depună la picioarele Dulcineii. În centrul dorinţelor lui nu vom găsi nici goana după succes, nici alte ambiţii sau vanităţi care, vai, ne fac să uităm că viaţa e un simplu episod, dar nimic nu se compară cu ea. În centrul „nebuniei” lui Don Quijote e o pasiune! Fără ea, Don Quijote s-ar întoarce acasă şi şi-ar arunca într-o magazie armura.
Acest bătrân care li se pare unora caraghios propune, deci, trei principii. Unu: nu se poate iubi, cu adevărat, decât o singură dată. Doi: dragostea e un motiv suficient pentru a trăi. Trei: important în viaţă e să ne străduim pînă la capăt.
Se poate spune, oare, mai simplu şi mai logic, de ce muzele sunt, ca la spanioli, trei – Dragostea, Viaţa şi Moartea? Şi e aceasta o logică de om nebun?Nu cumva, dacă Don Quijote e nebun, înseamnă că e ceva în neregulă în normalitatea noastră? (Calomnii mitologice)
Logica Maestrului mi-a fost întotdeauna temă de meditaţie, exerciţiu de gândire… Şi la capătul gândirii nu am putut decât să subscriu acelei logici, nu că aş fi un yesman pentru că nu sunt deloc, însă invariabil, la acelaşi final am ajuns. Şi sunt convinsă, şi ştiu că nu doar mie mi s-au întâmplat toate concluziile, întregi revelaţiile, chiar dacă folosesc un cuvânt mare acum, ci majorităţii care l-a citit pe Octavian Paler. Pentru mine a fost un învăţător şi nu pot decât a mulţumi pentru asta. Maestrul a pus sub semnul întrebării nebunia lui Don Quijote. Şi pe bună dreptate. Nu a mers mai departe, în mod public, afişat, pentru că, modelator de spirite fiind, de caractere, nu şi-a permis să influenţeze. Fireşte. De facto, dar şi conformat unui anume De jure, asumat ori nu, acesta este rolul unui maestru. Ce am înţeles eu din povestea lui Don Quijote? Că toţi ceilalţi erau nebuni, cavalerul fiind singurul normal… Eh, eu îmi permit a merge mai departe, fiind doar un discipol, umil învăţăcel. Care vrea a accede…
El şi-a fixat o misiune şi a decis s-o ducă pînă la capăt, oricât ar chicoti cei din jur. Spuneţi, poate fi aşa ceva o logică de nebun?[…] Don Quijote îşi trăieşte convingerile cu o linişte care pe noi ne nelinişteşte. (Calomnii mitologice)
Cred că cei care etichetează drept nebun pe cineva ori ceva, gîndesc la acest termen şi îl consideră în termeni relativi. Poate că ar trebui revăzut şi redefinit, în termeni absoluţi. Precum prostia, nebunia e absolută, zic eu. Eşti geniu sau nu. Eşti cretin sau nu. Eşti nebun ori nu. Eşti eretic sau…, asta e o altă poveste. Iertat îmi fie limbajul, însă nu ştiu dacă în anumite situaţii, condiţii, nu cumva este nerecomandată o cale de mijloc. Pentru că o asemenea sintagmă în limbajul şi accepţiunea românilor, nu ar însemna altceva decât: Merge şi aşa.
Tot ceea ce am avut şansa de a citi din scrierile Maestrului m-a lăsat să înţeleg inclusiv acest lucru şi nu cred că se poate numi extremism asta, dimpotrivă… O anume luciditate care nu îi e dată oricui. Iar pe urmă, liniştea care nelinişteşte…
Filed under: comentarii si citate
Problema primordiala cu care se confrunta ce scriu este ca sunt considerati nebuni, sau putin nebuni.
Persoanele fara inspiratie, persoanele tehnice mai bine zis, in general, considera ca inspiratia este sora cu nebunia. desi le pace ceea ce citesc si rasfoiesc roman dupa roman, la final ii auzi comentand: “ei, era un pic nebun saracu’ “! Acest lucru se intampla tocmai pentru ca ei au limite in a gandi literar si se rezuma la 3 calcule sau la montajul a 2 suruburi … nu pot mai mult, nu au profunzime in gandire. Si daca aceasta profunzime le lipseste, cum le putem cere sa inteleaga spiritul literar al celorlalti? Este imposibil.
Si inca o mare greseala … tot aceste capere total nonprofunde, nu pot face deosebirea dintre autorul unei scrieri si personajul despre care acestia scriu. Autorul este deranjant de frecvent confundat cu personajul si i se atribuie caracteristicile acestuia. Nu inteleg cum unii pot fi atat de limitati incat sa considere ca o scriitoate de romane erotice este intocmai o femeie de moravuri usoare, sau un scriitor care scrie despre crime ar fi un posibil criminal in serie. Ma obsedeaza stupiditatea cu care nu se face nici o diferenta intre talentul omului de a trata anumite subiecte si caracterul acestuia. In plus, acum este “in trend” sa urmezi psihologia. Toti sunt specialisti in psihologie si-ai dau verdicte care mai de care. Luciditatea, spiritualismul, profunzimea gandirii sun confundate cu nebunia …
Imi cer scuze pentru greselile de ortografie, sunt in mare graba…hmmmm…suna ca o scuza ieftina, total neplauzibila…
Maestrul a privit problema din mai multe puncte, sau a privit-o doar dintr-unul si a abordat-o din mai multe, ca sa ajunga la aceeasi concluzie. Pe care nu ne determina in mod fortat, nu ne obliga a o accepta, ne-o doar prezinta in mod obiectiv si, automat, cu maxima luciditate si logica, imi cer scuze de ma repet.
Disectia, analiza, iata, nu constituie apanajul medicilor, ci si al inginerilor, matematicienilor, al scriitorilor, al filosofilor, al lor indeosebi.
Merci,
mirella
Mirela, imi place ritmul!
Euh, Magdalena, asta este, scriu cu aceeasi viteza cu care iau aer, stiu ca de multe ori nu e recomandat…, se pot ivi rateuri, insa cine ia seama la recomandari?![;)](http://octavianpaler.ro/wp-includes/images/smilies/icon_wink.gif)
Merci,
mirella
Iei aer de 16-17 ori pe minut. Ritmul tau e mult mai rapid si ma topesc dupa asemenea persoane .Daca acestea si citesc Octavian Paler imi plac si mai mult. Rateuri? Cine nu mai si greseste?
http://www.zf.ro/ziarul-de-duminica/convorbiri-cu-octavian-paler-3024749/
, în caz că nu ai citit încă
ca să nu-l supăr pe maestru, a cărui carte preferată, a declarat , este
cadou de la mine
a, şi Don Quijote în Est, pentru rigoare
Imi place aici! Iata, primesc si daruri…, merci Cella!
Mirella,bine ai venit printre noi:) Felicitari pentru acest prim articol!
Multumesc, Catalin:)